Hyvä.
Hienoa.
No niin, rauhoittukaa.
Olemme hitto täällä, teemme tämän Kanadassa.
Olen iloinen siitä.
Katsokaa tätä yleisöä.
Tiedän näyttäväni väsyneeltä kotkalta.
En tykkää siitä, miten nauroitte.
Ei se mitään, että nauroitte. Naurunne oli kuitenkin paskamaista.
Nauroitte kuin tajuaisitte sen.
Kotkat ovat siistejä. Tajuatteko?
Ne tekevät kaikkea.
En näytä kovalta kotkalta.
Näytän kotkalta, joka olisi näin:
Todella väsyneenä jumissa ruuhkassa.
Olen miettinyt ulkonäköäni, koska näytän vihdoin ikäiseltäni.
Näytin ennen ikäistäni vanhemmalta.
Nyt olen 36, ja se on täysin ilmiselvää.
Selitän, mitä tarkoitan ikäiseltäni näyttämisellä.
Kun sanon olevani 36, kukaan ei ole näin: "Eikä."
Olen aikuinen. On hullua tajuta olevansa aikuinen.
Olen ollut aikuinen jo jonkin aikaa, mutta nyt olen sisäistänyt sen.
Tajusin sen niin, että näin kuvan itsestäni,
enkä tunnistanut olevani siinä.
Näin vain aikuisen miehen.
Näin itseni ja ajattelin: "Hitot hänestä. Näyttää karmivalta."
Ajattelin: "En pidä hänen tarinastaan. Hitot hänestä."
Sitten tajusin olevani siinä itse.
Näytän mieheltä, joka panisi tyttöystävääsi ja sanoisi:
"Sellainen peli on."
Anteeksi. En tehnyt sitä.
Olen niin hemmetin 36-vuotias.
Parikymppisenä olin aivan eri ihminen.
Tytöt sanovat sellaista paskaa.
En tarkoita sitä niin. Tytöt sanovat dramaattista sontaa, kuten:
"Olin ennen ihan eri ihminen."
Kun tyttö sanoo niin, hän tarkoittaa nussineensa paljon.
Kun tyttö sanoo niin, osa hänestä ajattelee,
että hän oli oikeasti joku muu. "Ihan tosi.
Olin ennen pieni japanilaismies." Tai jotain.
Etkä ollut. "Ai niinkö?
Selitä sitten tämä."
"Hyvä on, en halua riidellä. Olit yhden kesän japanilainen tai jotain."
En tarkoita, että olin eri ihminen. Olin vain erilainen kuin nyt.
Todellakin olin. Vaikka 10 vuotta sitten.
Olin 26-vuotiaana naimisissa, mikä on hullua.
Se on totta. Älkää muuten menkö tekemään samaa.
En halua puhua pahaa avioliitosta. Avioliitto saattaa toimia.
Mutta ei jos on 26 ja jätkä. Silloin on aivan liian nuori.
Ehkä osa teistä on 26 ja naimisissa.
Siinä tapauksessa hupsis.
"Voi taivas."
Se voi toimia, mutta ei toimi. Ymmärrättekö?
Se voisi toimia, mutta ei toimi.
Jotkut sanovat: "Tämä on erityistä." Olette väärässä.
Et ole erityinen. Olet vain joku.
Se on ihan väärin. Emme ole yhtään erityisiä.
Se on täyttä roskaa.
Emme ole erityisiä. Olemme vain ihmisiä.
Sitä on outoa ajatella.
Tiedän, kun menetän osan yleisöstä.
He sanovat: "No niin no...
Puhu omasta puolestasi. Olen erityinen, koska ostin liivin viikko sitten."
Tai miksi luulettekaan olevanne erityisiä.
Tietysti luulemme olevamme erityisiä.
Yhteiskuntamme saa meidät tuntemaan niin.
Olemme kaikki yksilöitä ja muuta paskaa.
Meille on jauhettu sitä lapsesta saakka.
Vanhemmat. Tai jos he olivat surkeita, niin sitten opettajat jauhoivat sitä.
Eräs opettajani sanoi: "Muista. Olet oma lumihiutaleesi."
Neljävuotiaana ajattelee: "Kai minä sitten olen lumihiutale."
Se on ihan hiton outoa.
Itse jatkaa perinnettä.
Kun on lapsia, heidän olostaan tekee erityisen.
Heille valehtelee.
Sanoo kaikkea: "Pystyt mihin vain, mihin keskityt."
Mitä helvettiä? Eikä pysty.
Ei pysty. Ei.
Monia asioita ei pysty tekemään, vaikka keskittyisi.
Useimpia asioita ei voi tehdä.
Monet teistä eivät edes päässeet tänne ajoissa.
Kaikki on tosi vaikeaa.
Pystymme vain neljään tai viiteen asiaan.
Kokeilemme juttuja, mutta kesken sanomme:
"Paskat siitä. On nälkä." Lopetamme.
Luovutamme, koska asiat ovat tosi rankkoja.
Olenko väärässä?
Pystyttekö mihin tahansa? Paskantakaa silmistä.
Kokeilkaa. Keskittykää siihen.
Kokeilkaa sitä joka päivä lopun elämäänne.
Se tulee silti perseestä joka ikinen kerta.
Joka päivä on tällainen: "Takaisin suunnittelemaan."
Jokainen päivänne on sellainen ja pesulalaskunne korkea,
koska paskotte housuunne.
Emme ole erityisiä.
Tietysti itse tuntee olevansa. Näin joidenkin tulevan.
Olette näin: "Tässä sitä ollaan."
Ajattelette niin vain siksi, että olette te.
Joku vieras saattaisi ajatella: "Hitot hänestä. En pidä tuosta liivistä."
Se tässä on ongelma. Jokainen on aina ollut vain oma itsensä.
Se on ongelma. Ei ole koskaan ollut joku toinen.
Olet siis tärkeä, koska asut kehosi sisällä.
Katsot silmilläsi.
Jos joku tönii, sanotte: "Ei hitsi.
Älä pane aloittamaan uutta hashtagia Twitterissä."
Mistä tietää, että luulemme olevamme erityisiä?
Tämän takia. Elokuvilla tehdään rahaa. Siksi.
Luulemme olevamme erityisiä, koska istumme teatterissa,
ja katsomme Denzel Washingtonia ja ajattelemme:
"Tuo olen niin minä.
Olen oman elämäni Denzel.
Jos elämäni olisi elokuva, olisin pääosassa.
Olen Denzel Washingtonin rooli."
Ei, et ole Denzel Washingtonin rooli.
Mikä rooli olette? Denzel Washington tulee luo ja kysyy: "Missä hän on?"
Te vastaatte: "En tiedä." Se te olette.
Oletteko muka Denzel?
Kävelkää huoneeseen, jossa on poliiseja, itsevarmasti ja ylväästi.
"Mitäs täältä löytyy?"
Ei. Denzel tekee niin.
Te olette jälkeenpäin kaavioita ja taulukkoja tuova tyyppi.
"Anteeksi, herra.
Minulla on kasa faktoja, jotka liittyvät tapaukseen."
Hän vastaa: "Turpa kiinni!"
Taulukot lentelevät ympäriinsä, senkin narttu. Se olet sinä.
Et ole Denzel.
Luuletko olevasi? Oletko liekeissä oleva mies?
Niinkö luulet?
Luulet käveleväsi autosta hidastettuna musiikin pauhatessa taustalla.
Ei. Kun nouset autostasi, musiikki lakkaa.
Se oli nimittäin autoradiosi.
Et lähde suorittamaan tehtävää kauniin kyyhkyn lentäessä takapenkiltäsi,
ja tuulen nostaessa kevyesti paidanhelmaa ja paljastaen vatsalihakset.
Sinulla ei edes ole vatsalihaksia, läski.
Et nouse ulos näin:
Nouset ulos näin:
Läski paskiainen.
Eikä siellä ole kyyhkyä. Korkeintaan yksi pulu.
Se on teitäkin lihavampi. Ei pääse edes ylös maasta.
Se syö Doritos-sipsejä autostasi, kun nouset ulos, senkin läski porsas.
Et ole Denzel.
Et ole liekeissä oleva mies.
Luulet olevasi. Monet teistä luulevat, että puhun muille ihmisille.
Te olette toisille niitä muita ihmisiä.
Luulette olevanne äijiä. Että elokuva kertoo teistä, senkin...
Luulette, että jos teitä uhataan aseella, sanotte: "Tee se, mulkku.
Katsotaan, mitä sinusta löytyy. Näytä pallisi."
Ei. En minäkään tekisi niin. En sano olevani parempi.
Tässä on minä tai kuka tahansa muu aseella uhattuna.
Me tekisimme näin:
"Vie tyttöystäväni.
Voit panna häntä."
Ette ole Denzel.
Ette ole liekeissä. Elämä ei ole elokuvanne.
Sitä minä yritän sanoa. Käy järkeen, eikö?
Tiedättekö, millaista elämä on? Olemme statisteja jonkun muun elokuvassa.
Sellaista se enemmän on. Uskotte minua tavallaan.
Olette 70–75-prosenttisesti mukana.
"No, Chris D'Elia on oikeassa,
mutta olen myös vähän Denzel." Eikö totta?
Tiedättekö, mitä se on? Egonne. Minullakin on sellainen.
Elämäänsä elää kun se olisi oma elokuva, koska ei sitä halua olla mikään statisti.
Minä olen järjestänyt elämäni niin,
että tunnen olevani nyt elokuvassani pääroolissa.
Olen lavalla huutamassa teille mikrofoniin.
Kerron, miten asiat menevät.
Te katsotte minua: "Hän on oikeassa."
Se tuntuu elokuvaltani, mutta ei ole sitä.
Oikeassa elämässä elokuva kertoo riitelevästä pariskunnasta.
Tyttö suuttuu niin, että ryntää ulos.
Tämä on kohtaus Voguessa Kanadan Vancouverissa.
En ole tässä elokuvassa edes Chris D'Elia.
Olen koomikko numero kuusi.
Silti sitä yrittää. Yrittää, koska on pakko.
Elämästä yrittää tehdä omansa.
Elämä heittelee kaikenlaista, ja se vain otetaan vastaan.
Niin minulle tapahtui.
Tapasin tytön ja hengailin hänen kanssaan liian kauan.
Sitten rakastin häntä. Sellaista rakkaus muuten on.
Jonkun kanssa hengailua liian kauan. Sitä se on.
Paskat leffoista. Ne kaunistelevat rakkautta.
Kaksi ihmistä sateessa katsoen toisiaan,
sateesta välittämättä, koska heillä on katsekontakti.
He sanovat: "Rakastan sinua.
Olet sielunkumppanini.
Olen onnekas, että löysin sinut.
Miksi minä olen niin onnekas?
Ikävöin sinua jopa räpyttäessäni silmiä."
- "Missä kävit?" - "Minä vain räpytin silmiä."
Ei niin sanota, kun alkaa sataa.
Tiedättekö, mitä silloin sanotaan? Oli miten rakastunut tahansa,
ja millainen katsekontakti vain, me sanomme näin:
"Hei, mennään sisään." Niin me sanomme.
Rakkaus ei ole niin varmaa.
Kuvailisin rakkautta näillä kahdella sanalla: "Kyllä kai".
Rakkaus on "kyllä kai". Etsii oman "kyllä kai" -ihmisen.
Hankkii "kyllä kai" -perheen. Niin sitä tekee.
"Kyllä kai" -asenteella kulkee läpi elämänsä.
"Naimisiin, kyllä kai. Lapsia, kyllä kai.
Heidät ruokitaan. Kyllä kai. Joka päivä. Kyllä kai.
Mennään matkalle, jos on rahaa. Kyllä kai.
Kun olen sairas, teet keittoa. Kyllä kai.
Kun kuolet, olen rinnallasi.
Kyllä kai. Sinne on niin kauan. Nyt toivon kuolevani ensin."
Rakkaus on "kyllä kai".
Jos olet varma, ettet ole rakastunut, se ei ole rakkautta.
Miettikää rakkaudestaan varmoja olleita ihmisiä.
Miettikää heitä. "Rakastan häntä. Tiedän sen sataprosenttisesti.
Tiesin heti, kun näin. Et voi todistaa muuta.
Hänen kanssaan on helppo olla. Hän on käytännössä minä."
Myöhemmin kysyy, miten hän voi. "Se ämmä oli ihan sekopää."
Se ei ole rakkautta. Se on The Notebook tai Jerry Maguire.
Ne elokuvat päättyivät etuajassa.
Ne kestivät kaksi tuntia, eivät neljäkymmentä vuotta.
Tiedätte, että olen oikeassa. Siksi nauratte.
Olette olleet tai olette nyt rakastuneita. Rakkaus on ylä- ja alamäkiä.
Ylös ja alas, ylös ja alas ja lisää alas.
Vähän ylös, sitten alas.
Alas, ei ylös, alas.
Olette siinä yhdessä jumissa. "Ainakin meillä on toisemme."
Sitä rakkaus on.
Sitten tapaa toisia pareja,
ja syö heidän kanssaan illallisia ja muuta.
Paskat niistä illallisista.
Monet ovat varmaan nyt niillä illallisilla.
Joskus sanojani pidetään negatiivisina, koska sanon rakkautta paskamaiseksi.
Ei se ole negatiivista, että rakkaus on paskamaista.
Rakkaus on paskamaista, koska sen täytyy olla.
Koska se on myös mahtavaa. Kaikki elämässä on sellaista.
Kaikki on yhtä lailla hyvää ja pahaa. Elämän jin ja jang.
Miettikää mieleistä asiaa. Se on yhtä paha.
Kit Katit. Tykkäätte niistä, eikö? Syökää.
"Tykkään näistä Kit Kateista.
Ne ovat suklaisia. Katkaise minulle toinen pala.
Ihania Kit Kateja. Miksi ne ovat niin hyviä?" Kunnes:
Se on se huono osuus.
Sitä istuu pöntöllä ajatellen:
"En voi enää koskaan syödä Kit Kateja."
Sama juttu chipotlen kanssa. Rakastan chipotlea.
Rakkaus on chipotlea.
Tämä ei ole edes komediaohjelma.
Tämä on koulutusvideo.
Rakkaus on paskamaista. Eikä se mitään.
Joskus jonkun kanssa menee sänkyyn paskaisena ja herää paskaisena.
Sitä myös nukkuu paskaisena. Joskus.
Jos ei herää kahden tunnin välein ja mieti:
"Sammuttiko tuo ämmä ilmankostuttimen", se ei ole rakkautta.
Kumpikin herää rohtunein huulin ja syyttää toisiaan. Se on rakkautta.
Sitä kysyy: "Sammutitko sinä tämän? Mitä hemmettiä?
Sammutit. Nyt suupieleni halkeaa, kun avaan suun. Huono puoli."
"Mitä hittoa? Sinä sen sammutit. Etkö sammuttanut?
Kuka täällä on käynyt? Oliko se ilmankostutinkeiju?"
Kävikö äitini puoli kolmelta aamuyöllä ja teki sen?"
Sitä rakkaus on.
Jos voisin tiivistää rakkauden yhteen hetkeen,
tämä hetki olisi se rakkauden hetki.
"Liiku nyt helvetissä.
Siirry.
Katso sängyn toista laitaa. Katso sitä.
Lopeta silmiini tuijottaminen hetkeksi ja katso toista reunaa.
Katso sitten tätä olematonta aluetta.
Katso tuota isoa aluetta.
Mad Max kuvattiin toisella puolellasi.
Tom Hardy on tuolla ajoneuvon edessä.
Olen tällä jalka ja kyrpä sängystä roikkuen.
Selitä se, miten kyrpäni roikkuu sängystä.
Mad Max ja Tanssii susien kanssa kuvattiin toisella puolellasi.
Kevin Costner oli siellä vesipuhvelin kanssa.
Hän sanoo niin.
Kääntyessäsi viet aina peiton. Tiesitkö sen?
Viet sen aina, kun käännyt.
Olen tässä ja sinä nukut, mutta näet unta.
'Hän ei ansaitse sitä.'
Sitten viet sen vähän kerrallaan.
Teet miljardi kierrosta yössä. Sinä viet sen.
Kun tulet takaisin, jätät sen. Viet sen ja jätät sinne.
Olet kuin paska kirjoituskone.
Minä olen täällä ilman peittoa.
Kulli kylmänä ja suu verta vuotaen.
Kiitos, ämmä."
Sitä rakkaus on.
Elämä todellakin on sitä.
Lentokoneessa on tyttöystävänsä kanssa.
Hän on vieressä, ja sitä ajattelee:
"Luuleeko hän käsinojan olevan yksin hänelle?
Älä nyt hitossa. Joskus on vähän minunkin vuoroni.
Älä. Pane se perhanan pääsi koneen seinää vasten.
Sait ikkunapaikan syystä. Käytä sitä.
Yritän olla ritarillinen. Luoja.
On aika nojata taakse ja rentoutua."
Itsellä on kylmä, mutta paita on tyttöystävällä tyynynä.
Siitä täytyy olla iloinen. "Toivottavasti olosi on mukava."
Olette menossa tytön vanhempien luokse Dallasiin tai jonnekin.
Tyttö kysyi: "Haluatko lähteä, koska haluat lähteä sinne?
Vai haluatko lähteä, koska tiedät, että haluan sinun lähtevän?"
"Kuule, pyydät minua valehtelemaan.
Haluan lähteä, koska haluan lähteä.
En välitä, aiotko sinä lähteä sinne. Minä menen.
Majoitummeko isoäitisi luona? Onko hän 93-vuotias?
Enkö ymmärrä sanaakaan, mitä hänen suustaan tulee?
Käyttääkö hän vain yöpaitoja, jopa iltapäivisin?
Ovatko hänen kylpyhuoneensa outoja? Olen todellakin mukana."
Tulen niin vihaiseksi lentokoneessa.
Minun tulee kuuma, ja kytken ilma... Paskat siitä.
Sen pienen ilmastoinnin. Pienen ilmavirran.
Isompia venttiilejä. Se on reikä. Käyttäkää vähemmän materiaalia.
Käytätte enemmän materiaalia ollaksenne tahallanne mulkkuja.
Se väännetään päälle kuin jokin hemmetin tisu.
Se kytketään päälle.
Ilma ei ole edes viileää, vaan vain kovaäänistä.
Sen kytkee päälle, ja se syöksee ilmaa silmään.
6 000 kilometriä, kiitos.
Tälle ympyröidylle alueelle. Vain tälle alueelle.
Tässä minulla on kuuma. Täällä minulla on jo kylmä.
Täällä on kuitenkin trooppista. Kuivaa piilolinssini, kiitos.
Kun pääsen Dallasin lentokentälle, haluan kävellä näin. Juuri näin.
Haluan, että ihmiset luulevat näkevänsä Fetty Wapin matkalaukkupisteessä.
Sitä rakkaus on.
Dallasin lentokentällä kävelyä kolmen laukun ja yhden terveen silmän kanssa.
Tyttö hyppii edellä ilman laukkuja ja kahden silmän kera.
Käskit hänen pakata yhden laukun. Itse pakkasit yhden,
mutta jotenkin pitelet kolmea laukkua.
Liekeissä oleva mies ei tee niin.
Ihan sama.
Pyysin hänet vaimokseni.
En tarkoittanut... No, kyllä tarkoitin.
Sanoin ne sanat tarkoituksella.
Nyt jälkeenpäin ajateltuna, kymmenen vuotta myöhemmin,
syy siihen oli se, että ajattelin sen olevan oikein.
Minulla oli sellainen ajatus.
Vanhempani ovat yhä naimisissa. He ovat roolimallejani.
En kuitenkaan tarkoittanut sitä sydämeni pohjasta.
Toista kosiessa täytyy todella tarkoittaa sitä.
Täytyy kyyristyä ja sanoa: "Hei.
Haluan sinun tietävän, että elämä voi olla hullua.
Sinä saat siihen kuitenkin järkeä." Tai jotain.
Minkä Creedin biisin haluaakaan varastaa.
En kosinut sydämeni pohjasta. En vain tehnyt sitä.
Sanoin sen suullani.
Ei toista voi kosia suullaan.
Tulittaa vain: "Haluatko mennä naimisiin?"
Ei se ole rinkelin tilaus. Rinkelin voi tilata suullaan.
Sillä ei ole merkitystä. Voi kysyä, millaisia rinkeleitä on tarjolla.
Ei ole väliä, jos siitä ei pidä. Voi vain tilata toisen.
Avioliiton kohdalla ei ole niin.
Toisaalta, älkää tilatko rinkeliä sydämenne pohjasta.
Se olisi tosi outoa. Eri tunteet, eri tilanteet.
Jos kävelee rinkelimyymälään ja sanoo:
"Hei, anteeksi rinkelityyppi.
Haluan, että...
Haluan sinun tietävän, että rinkelisi ovat kaikkeni.
Saisinko rinkelin kaikella?"
Se on kornia, sitä juuri tarkoitan.
Me siis teimme sen. Menimme naimisin, mutta en oikeasti...
Tiesin jotain olevan tekeillä.
En tiennyt, etten halua olla naimisissa.
Olin liian nuori ymmärtämään tunteitani.
Olin turhautunut.
Purin sen vääriin asioihin, koska en tiennyt itsekään.
Söin leipää. "Vitun kalkkuna."
Hän kysyi, mikä oli hätänä.
Sanoin: "Et tunne minua." Minusta oli tulossa mulkku.
Näin tiesin, etten halunnut olla naimisissa.
En tajunnut sitä silloin, mutta nyt tajuan.
Se on hyvin symbolista. Kun elää jonkun kanssa,
ja kävelee huoneeseen, jossa toinen on,
ja se saa lopulta säikähtämään.
Vaikka hänen kuuluisikin olla siinä huoneessa.
Se on hänenkin huoneensa. Sitä ei mieti. Tekee jotain muuta.
Kävelee sisään ja säikähtää. Sellaista tapahtui jatkuvasti.
Kävelin eri huoneisiin, joissa hän oli,
ja säikähdin aina kuollakseni. Kävelin sisään. "Mitä hemmettiä?
Mistä sinä tulit? Miten pääsit tänne?"
Hän vastasi asuvansa siellä.
"Tiedän. Säikähdin koska syvällä sisimmässäni en halua sinua tänne."
Virheet ovat hirviöitäkin pelottavampia.
Se on toinen juttu. Sitä ei halua säikähtää.
Ei nuorena miehenä.
Ei parikymppisenä. Sitä haluaa olla mies.
Kun esimerkiksi joku säikäyttää ystävän ja sanoo "Pöö", ja ystävä reagoi näin:
Se tyyppi on mulkku. Hän ei pääse armeijaanne.
Ei teillä ole armeijaa, mutta jos olisi ja jotain tapahtuisi,
hän saisi huilun ja saisi soitella taustalla.
"Älkää ampuko minua. Olen täällä vain taisteluhengen vuoksi.
Tuo ei ole reilua.
Tuo on sääntöjenvastaista.
Ampukaa aseistettuja."
Toisaalta, jos säikäyttää ystävän,
ja tämä alkaa haastaa riitaa, hänelle annetaan ase.
Hänen pitää olla vartioimassa huiluämmiä.
En halunnut huiluämmäksi. En tyttöni edessä.
En ollut niin itsevarma. En todellakaan.
Kävelin sisään ja säikähdin, jos hän oli huoneessa.
En voinut antaa hänen huomata sitä. Peitin sen välittömästi,
ja suutuin hänelle siitä, että hän oli huoneessa.
Kävelin sisään. "Mitä helvettiä sinä oikein teet?
Istut sohvalla polvet ylhäällä. Oletko noita?
Suksi kuuseen."
Nyt olen 36-vuotias.
On kulunut 10 vuotta. Olen mies.
En voi tehdä jotain, koska kuvittelen sen olevan oikein,
ja että minun kuuluu tehdä niin. Teen jotain, mitä haluan.
Olen juuri se tyyppi, jonka kuvan näin.
36-vuotias mies.
Vannoin äskettäin, etten enää teeskentelisi.
Olen ollut siinä hyvä. Kerroin äskettäin mielipiteeni.
Tämä on asia, jossa en halua enää teeskennellä.
En halua enää teeskennellä, että haluan tulla juhliinne.
Olen ollut monissa juhlissa, eikä hauskaa ole ollut ikinä.
En halua mennä minnekään, jossa käyn keskustelua,
ja saan itseni kiinni sanomasta näin...
Ihmiset ovat todella tylsiä juhlissa. He sanovat asioita,
joita luulevat kiinnostaviksi. Eivät välitä sinusta.
Kerran eräs tyyppi katsoi minua juhlissa suoraan silmiin ja kysyi:
"Tiedätkö mitään etupihojen nurmikoista?
Ajattelin uusia etupihan nurmikkoni.
Saatan uusia sen kokonaan."
"Revin kullini irti nurkassa. Ei, kyllä se sattuu,
mutta ainakin minun täytyy hoitaa heti jotain muuta.
Olisi kiva istua juttelemassa nurmikostasi,
mutta täytyy hoitaa se kullitilanne.
Se on irti."
En halua tulla juhliinne. En halua teeskennellä haluavani.
En halua teeskennellä haluavani tehdä tätä.
En halua teeskennellä haluavani tulla syntymäpäiväjuhliisi.
Aivan sama. "Paljonko täytät, 28?
Heippa, tee se ilman minua."
Olen tästä lähtien Jehovan todistaja. En aio juhlia.
Jos olet yhdeksän, sinulla voi olla synttärit.
Jos olet kymmenen, hanki välittömästi työpaikka.
Sinun täytyy mennä töihin, kuten meidän muidenkin.
Sellaisessa maailmassa haluan asua. Missä kymmenvuotiaat työskentelevät.
Haluan nähdä heidät sanomassa: "Anteeksi, että myöhästyin töistä.
Anteeksi. Sain nukuttua viime yönä vain näin monta tuntia.
Tärkeysjärjestyksen kärjessä...
Tärkeintä on saada nämä tuotteet heti korkeammalle taholle.
Hei, Stacy. Voisitko tuoda pillimehuni? Tästä tulee pitkä sessio.
Voisitko työntää pillin siihen? En saa sitä ikinä itse laitettua.
Ennen kuin aloitamme... Missä työntekijöiden vessa on?
Täytyy mennä kakalle."
Jos olet yhdeksän, vietä synttärisi. Ne ovat viimeiset.
Kaverini tuli tänä vuonna luokseni ja sanoi...
Ensinnäkin hän on 42-vuotias.
Siis lähes kuollut.
Hän lähestyi minua tällä tavalla: "Hei, arvaa mitä."
Minulta ei kannata kysyä sitä. Olen 36. Se ei ole enää söpöä.
Miten minun pitäisi reagoida?
"Ei, älä anna vihjeitä. Tahdon selvittää sen itse.
Se voi olla mitä tahansa."
Jos minulta kysyy sitä, arvaan nykyään aina "violetti".
Jos vastaus ei ole oikea, kerro asia minulle välittömästi.
Säästä aikaa. Olemme kumpikin aikuisia.
Tyyppi sanoi: "Ei, se ei ole violetti.
Täytän pian 42. Haluatko tulla syntymäpäiväjuhliini?"
Sisimmässäni sadattelin jo tyyppiä, että hän edes pyysi minua.
Päässäni yritin muotoilla kohteliaan tavan kieltäytyä.
Tajusin tekeväni näin hänen kasvojensa edessä. "En."
Suoraan hänen edessään.
Se tuntui hyvältä.
Tuntui kuin aito minä olisi tullut ulos. Se tuntui vapauttavalta.
Tuntui siltä kuin olisin laulanut sen.
Ei, en tule
Tuntui kuin alkaisi Ei: Musikaali.
En ole tulossa
Taustakuoro:
Hän ei tule
En ole tulossa
"Hei, Chris. Menetkö hänen juhliinsa?"
"En.
Juhlat eivät ole enää minua varten."
Ehkä parikymppisenä
Joku tyttö edessä valokeilassa:
Kunpa hän tulisi
Tavataan jossain muualla
On ihanaa, kun he osuvat lopussa samaan nuottiin.
Tavataan jossain
Muualla
Se on sellainen haistattelu.
Todellakin on. Siihen haluaa korkean nuotin.
Jotkut mulkut eivät vain suo sitä.
Haluamansa tietää.
Tavataan jossain muualla
Sitähän sitä haluaa.
Jotkut vain ovat näin:
Tavataan jossain muu...
"Haista paska. Et saa sitä loppunuottia."
Sellainen vaatii munaa.
"En halua tulla juhliisi. Mitä helvettiä? Synttärit? Älä viitsi.
Pitääkö sinulle hankkia lahja? Miksi? Mitä on tapahtunut?
Sinä vain odotit. Ei tapahtunut muuta.
Et kuollut. Pitääkö ostaa videonauhuri tai jotain?"
Ostan kaikille tästä lähtien sellaisen joka vuosi.
Saat videonauhurin, jos kutsut minut.
"Tätäkö halusit, mulkku?
Halusit varmaan joskus."
Paskat siitä. Se on toinen juttu, jota en tahdo joutua teeskentelemään.
Tykätä sinun antamastasi synttärilahjasta.
Jos tulet juhliini ja annat lahjan, josta en pidä,
tunne minut paremmin.
Syy on sinun. Siinä on kyse siitä toisesta ihmisestä.
Täytyy varmistaa hänelle hyvä olo hankkimastaan lahjasta.
Se täytyy avata teeskennellen innostunutta.
"Mistä tiesit, että halusin juuri tätä,
vaikken ole sanonut sitä ääneen edes yksin ollessani?
Muuten, en halunnut."
Mietin lahjattomuutta, koska näin tapahtui, kun täytin 35.
Ystäväni osti homomaisimman lahjan, jonka toiselle heteromiehelle voi ostaa.
Tiedättekö, mitä hän osti? Hän osti minulle housut.
Miettikää. Miten aikuinen mies voi ostaa toiselle miehelle housut,
ilman että vaikuttaa siltä, että imee munaa?
Tämä on se homo-osuus: ne istuvat loistavasti.
En tiedä, mistä hän tiesi kokoni. En tiedä sitä edes itse.
Minun täytyy aina sovittaa housuja.
Tämä tyyppi kirjaimellisesti silmäili lanteitani.
Hän sanoi: "Näyttää koolta 33."
Se meni nappiin.
Se on homoa.
Minä muuten tarkoitan sitä.
Tarkoitan, että se on homoa. Se nimittäin on homoa.
Toistan sen, koska haluan selventää, että todella tarkoitan sitä.
Ihmiset suhtautuvat sen sanan käyttöön herkästi.
"Kuule, ei ole sopivaa käyttää sitä sanaa halventavaan sävyyn."
Olen sataprosenttisen samaa mieltä.
En tarkoita sitä halventavaan sävyyn.
Tarkoitan, että se on yhtä homoa kuin toisen miehen paneminen.
Ystävälle sopivien housujen ostaminen on yhtä homoa kuin miehen paneminen.
Eikä siinä mitään. Pane miehiä vaikka kaiken päivää.
Se kuitenkin on homomaista.
Minusta tosi homoa.
Minusta se on homomaisempaa kuin homon paneminen. Ihan tosi.
Ystävälle sopivien housujen ostaminen ja niiden paketoiminen,
ja niiden antamisen odottaminen on homompaa kuin pelkkä paneminen.
Olen sitä mieltä. Olen sataprosenttisen varma siitä.
Olen miettinyt tätä paljon. Mieltäni ei saa muuttumaan.
Tiedättekö, miksi on homomaisempaa ostaa ystävälle housut kuin panna häntä?
Koska miehen paneminen on helppoa.
Siksi se on vähemmän homomaista.
Miestä voi panna, vaikka ei edes olisi homo.
Rauhoittukaa, ei ole pakko. Niin kuitenkin voi tehdä.
Ravintolaa ei voi rakentaa, jos ei ole arkkitehti.
Antakaa kun selitän.
Jos osoittaisin teitä aseella... Siihen ei vaadita erikoistaitoja.
Miehen panemiseen ei vaadita erikoistaitoja.
Jos osoittaisin aseella ja kysyisin: "Oletko arkkitehti?"
Odottakaa. Olisitte ihan, että: "En."
Sanoisin, että teidän on paras rakentaa ravintola,
tai ammun aivonne pellolle.
Sanoisitte: "Kerro perheelleni, että rakastan heitä."
Jos uhkaisin samalla aseella ja kysyisin: "Oletko homo?"
Te kieltäisitte sen.
Sanoisin: "Sinun on paras nussia miestä, tai ammun aivosi pellolle."
Te kysyisitte, että missä se mies on.
Niin helppoa se on.
Sen vuoksi se on päässäni vähemmän homomaista.
Kuitenkin sopivien housujen ostaminen ystävälle,
ja niiden paketoiminen ja koon tietäminen. Se ei ole helppoa. Se on vaikeaa.
Se vie aikaa. Homoaikaa.
Se on homoseikkailu. Homotehtävä.
Siinä on tietty homouden taso.
Kuulkaa, minä en ole homo.
En ole harrastanut miehen kanssa kertaakaan seksiä.
Tuntuu hassulta sanoa noin. Se tarkoittaa silti samaa.
Olen kuitenkin joskus niin väsynyt ja laiska,
että jos joku tulisi luokseni ja kysyisi:
"Haluatko ostaa ystävällesi housut,
jotka istuvat hänelle, paketoida ne ja antaa hänelle syntymäpäivälahjaksi?
Vai...
Haluatko vain panna tätä tyyppiä tässä?
Saattaisin sanoa:
"No, hän on tuossa. En joudu menemään sen vuoksi autoon."
Se on niin helppoa ja siksi vähemmän homoa. Miehen paneminen on helppoa.
Miestä voisi panna periaatteessa erehdyksessä. Ei periaatteessa.
Niin voisi oikeasti tehdä. Ei hätää, se on epätodennäköistä.
En tarkoita sellaista virhettä, että: "Anteeksi, luulin naiseksi."
Tarkoitan kirjaimellisesti virhettä.
Mitenkö? Minäpä kerron.
Jos kävelee huoneeseen kulli valmiiksi esillä.
Toistaiseksi jokainen mies on mukana.
Huoneen lattia on todella liukas.
Lattialla on mies kasvot maata kohden.
Hän levittää persereikäänsä.
Vaikka liukastuisi, pysyisi luultavasti pystyssä.
"Huh, olipa se lähellä."
On kuitenkin mahdollisuus, että siinä saattaa kaatua.
Niin häntä panee vahingossa.
Ei kuitenkaan ole mahdollista liukastua ja kaatua,
ja ostaa ystävälle istuvat housut.
Oli tavaratalon lattia miten märkä tahansa, niin ei voi käydä.
Se on mahdotonta. Niin ei tapahdu.
Ei voi olla näin: "Hei, hetkinen.
Nuo ovat hienot housut.
Onko niitä koossa 33?
Minä otan ne. Kiitos.
Toivottavasti liukastelen koko matkan paketointiosastolle."
Housut siis istuvat hyvin.
Se tapahtui näin: ystäväni soitti minulle...
Housut ostanut ystävä soitti kaksi viikkoa myöhemmin.
Hän kysyi, haluaisinko lähteä kahville.
Olin ihan, että: "Todellakin. Juon heti sitä kamaa, peluri."
Olen kahvin suhteen ihan gangsta. "Ihan sama.
Kaada sitä kofeiinia kurkkuun."
Menin hänen kanssaan kahville.
Lähdin kotoa heti, kun olin lopettanut puhelun.
Ovella tajusin, ettei minulla ollut...
Ettei ylläni ollut hänen hankkimansa housut.
En halunnut, että kun näemme ensi kertaa housujen antamisen jälkeen,
ilmestyn paikalle eri housuissa.
Hän huomaisi minut ja olisi ihan, että...
Sitten minä olisin ihan, että...
Niinpä vaihdoin housut.
Puin söpömmät vaatteet mennessäni tapaamaan miestä.
Se on todella homomaista.
Nyt minulla oli ne housut jalassa ja ilmestyin kahvilaan.
Hän näki minut ja kysyi, mitä kuuluu.
Minä tein näin:
Helkkarin kusipää.
Hän hallitsee elämääni housuillaan. Se on housuhallintaa.
Oloni oli epämukava ja halusin vain hoitaa homman pois.
Menimme kahville ja kävelimme patiolle.
Olin minulle housut ostaneen miehen kanssa ne housut jalassa.
Keskustelimme kahvilla.
Kun teimme niin, kahvilaan käveli tyttö,
joka huomasi minut ja sanoi:
"Sinulla on tosi hienot housut."
Se oli kivaa. Saisin ainakin puhua niistä tytölle.
Silloin ystäväni sanoi: "Minä ostin ne hänelle."
Se oli paljon homompaa kuin paneminen.
Niin tapahtuu, kun teeskentelee.
Joutuu tilanteeseen, jota ei ole valmis käsittelemään.
Ei ole oma itsensä. Niin minulle kävi.
Kun avasin paketin, minun olisi pitänyt sanoa mielipiteeni.
Olisi pitänyt kysyä: "Mistä tiesit kokoni, senkin sekopää?"
Sen sijaan kehuin niitä ja käytin seuraavalla tapaamiskerralla.
Pelasin peliä, ja sitten peli pelasi minua.
Se on kuitenkin vaikeaa. On vaikeaa olla teeskentelemättä.
On vaikea tietää tilanteensa aina tarkkaan ja olla koskaan teeskentelemättä.
Me kaikki teeskentelemme hetkittäin.
Luulemme kaikki olevamme tärkeämpiä kuin oikeasti olemme.
Luulemme olevamme erityisiä, mutta emme ole.
Nykyään ylivoimaisesti pahimpia tärkeilijöitä ovat ne,
jotka treenaavat ja jauhavat siitä.
En kestä sitä paskaa.
Pam, pam, klik, klik. Lataus. Pam, pam. En kestä sitä.
Treenaa ja mene kotiin. Et ole niin tärkeä.
Tämä vallitseva innoittava kulttuuri,
ja treenaava elämäntapa, jota he yrittävät tyrkyttää.
Keitä inspiroitte? Sen haluaisin tietää.
Miehet selittävät: "Painoin ennen 40 kiloa.
Nyt kovan työn ja määrätietoisuuden avulla, koskaan perääntymättä,
ja pysähtymättä, keskittyneenä ja reitiltä hairahtumatta,
olan yli katsomatta, kuolematta, vapaapäiviä pitämättä,
olen nyt saanut isommat lihakset."
Tiedättekö mitä? Imekää munaa.
Imekää kaikkia munia ympärillä.
Jos olet sellainen ja näet munan, ime sitä. Tällä tavalla.
Kuin tukkikone.
Kullinpalaset suussa pyörien.
Heitä kulli ilmaan ja nielaise kokonaisena.
Kun kurkussa on kulli ja voimistelet sen alas,
se on uusi treenisi. Munan imeminen.
Ette tee paljonkaan.
Keitä muka inspiroitte? Ette pyri poliittiseen virkaan.
Ette ole liittymässä armeijaan.
Kannatte vain painoa ympäriinsä ja syötte kanaa.
Tykkäättekö proteiinista? Kullissani on proteiinia. Imekää sitä.
Työskenteletkö kovaa? Onnea vain kamalasti.
Niin minäkin. En käytä hashtagia "siunattu" koko aikaa.
Imekää munaani.
Ne tyypit ovat itsekeskeisiä ja hemmetin ärsyttäviä.
He ovat naurettavia. Ottavat selfien peilin edessä.
"Pidä ystävät lähellä ja viholliset lähempänä."
Ei oikeasti. Tiedätkö miksi? Et ole soturi, sen takia.
Sinulla on työpaikka jossain elokuvateatterissa tai jotain.
Pidä ystävät todella lähellä. Käy leffassa heidän kanssaan.
Sinä et johda valtiota.
Ne tyypit ovat niin naurettavia.
"Hei kuule. Ihan vain tiedoksi, että elämä on matka.
Kyse ei ole määränpäästä.
Kyse on käytetyistä työkaluista ja valitusta polusta."
Niinkö? En tiennyt juttelevani Dalai Laman kanssa.
"Älä pelkää...
Älä pelkää saavuttaa unelmiasi."
Tosi siistiä.
"Älä koskaan pelkää tehdä unelmistasi totta ja menestyä.
Olin ennen pelkät miehen kuoret, mutta nyt...
Nyt tiedän, mitä sen kuoren sisällä on.
Kaikki osaset, jotka muodostavat minut.
Älä koskaan pelkää olla sinä."
Tiedättekö suosikkini? "Ole oma itsesi. Kaikki muut roolit on jo viety."
Vittu mitä paskaa.
"Kova työ, määrätietoisuus, sinnikkyys, periksiantamattomuus,
keskittyminen, kiusausten vastustaminen,
intohimojen seuraaminen, olan yli vilkuilematta oleminen,
yhden hengen armeija, ei vapaapäiviä.
Roomaa ei rakennettu päivässä.
Rakennukset, robotit, matot." Te vain toistelette sanoja.
Tykkäättekö sanosta? Tässä on lisää. Ime munaani. Siinä kaksi.
Keitä te muka inspiroitte? Sen haluan tietää.
Haluan tietää, kuka näkee sen tyypin,
ja inspiroituu hänestä.
Kuka näkee julisteen valaan pyrstöstä, joka törröttää vedestä,
ja sen alla tekstin "periksiantamattomuus"...
Mietitäänpä tarkasti.
Kuka näkee joukon lintuja puun oksalla ja ajattelee tiimityötä?
Kuka näkee sen Instagram-kuvan ja on...
Oletteko miettineet periksiantamattomuutta?
Oletteko miettineet sitä? Vapaapäivien pitämättä jättämistä?
Oletteko miettineet, miten paljon enemmän saisitte aikaan ilman vapaapäiviä?
Ajatteletko olevasi yhden hengen armeija? Koska sinua on vain yksi.
Oletko miettinyt, ettei Roomaa rakennettu päivässä?
Oletko miettinyt, että ehkä Rooman rakennus vei muutaman päivän?
Sinä et inspiroi ketään.
Tiedätkö miksi?
Yksikään mies ei ole koskaan katsonut toisen miehen timmiä vartaloa:
"Onpa hän hyväkuntoinen. Minä luon Microsoftin."
Niin ei ole tapahtunut.
Syökää siis munaa.
Niin tapahtuu, kun valehtelee lapsille.
Niin tapahtuu, kun valehtelee lapsille ja sanoo:
"Pystyt mihin vain, mihin keskityt."
Itse saat siihen uskovan mulkun.
"On aika muuttaa maailmaa. Nyt sitä mennään.
Poistetaan nälänhätä. Yritetään poistaa nälänhätä. Kas noin.
Onko jo vähemmän nälkäisiä?"
Ei valehtelua.
Sitä mieltä minä olen. Hitot siitä. Minulla ei ole vielä lapsia.
Kun saan esikoiseni, en todellakaan sano hänen kykenevän mihin tahansa.
Katson häntä silmiin ja sanon ensimmäiseksi:
"Tulet epäonnistumaan paljon.
Elämä on täynnä vastoinkäymisiä.
Ensimmäinen niistä on se, että yrität löytää minut."
Häivyn niin nopeasti, että paperi leijuu maahan kuin piirretyissä.
Saavun seuraavaan kohteeseen...
Mitä minä tiedän? Älkää valehdelko lapsille.
Minulla on nolla poikaa ja nolla tyttöä. Eli nolla.
Olen miettinyt, miksi minulla ei ole lapsia. Vielä.
Luulen, että rehellinen vastaus on se...
Jos nyt olen täysin rehellinen, kuten sanoin olevani.
Mikä tärkeämpää, jos olen rehellinen itselleni,
minulla ei ole vielä lapsia siksi, että pelkään.
Ja koska olen itsekäs. Ihan totta.
Sellaista se on.
Voi olla kuka haluaa, kun ei ole lapsia.
Sillä ei ole niin paljon väliä.
Jos lapsi pitää sinua roolimallina,
täytyy ottaa homma haltuun ja tehdä asioita.
Minun ei tarvitse.
Monilla teistä on lapsia kotona. Ja te jätitte heidät.
"Heippa, kaverit. Palaamme myöhemmin."
He vastasivat: "Tulkaa pian takaisin kotiin."
Mietitte heitä, kun nauratte.
Mietitte päässänne, että teillä on lapsi.
Ei se lähde pois.
Minä olen hemmetin itsekäs. Lähden kotoa, eikä tarvitse kertoa kenellekään.
Joskus teeskentelen. "Heippa, nähdään taas. Ei teitä ole."
Lapset muuttavat sitä, kuka on.
Ei välttämättä huonompaan suuntaan, vaan parempaan.
Hitot siitä silti.
En halua olla parempi. Haluan olla minä.
Voi olla kuka tahansa.
Olen sisimmässäni joskus todella kylmä, eikä se haittaa.
Huonotuulisena ei tarvitse varoa, koska lapsi ei ihaile minua.
Ei sen väliä. Voin katsoa salilla olevaa tyyppiä.
"Et ole tärkeä.
Ei, en tule 42. synttäreillesi."
Joskus olen sydämessäni täysi gangsteri.
Joskus katson ikkunasta ulos naapurustossani ja mietin tällä äänellä:
"Täällä on tosi aidot kadut."
Tiedän sydämessäni, että se on totta.
Jos lapsi ihailisi minua joka ikinen päivä,
se muuttaisi sitä, kuka olen.
"Hei, isä. Mitä teemme tänään?"
"Miksi katsot minua noilla enkelinsilmilläsi?
Yritän pitää kadut aitoina. Pehmennät tätä mulkeroa.
Paskat teistä.
Saat minut tunteelliseksi. Mene huoneeseesi. Heti.
Ihan hemmetin kovaa hommaa."
Lasten saaminen muuttaa ihmistä parempaan. Paskat sille.
Kaverilleni tapahtui niin. Hän oli paras ystäväni. Nyt hän on isä.
Niin itsekäs olen. Isä ei kelpaa parhaaksi ystäväksi.
Ei pysty. Olen mustasukkainen lapselle.
"Olemme tunteneet yhdeksän vuotta, te vasta neljä.
Miten selität lojaaliutesi?"
"Vein tytön puistoon." "Et ole vienyt minua ikinä puistoon."
"Olisin ajanut sinut sinne.
Se on todella mielenkiintoista.
En ole vihainen. Olen vain kiinnostunut."
Hän sai sen saamarin pikkutytön.
Sen tytärtytön. Sen pienen...
Hän on nyt neljä, ja he asuvat Texasissa. En ollut tavannut heitä.
Tapasimme äskettäin, mutta sitä ei ollut vielä tapahtunut.
Asun Los Angelesissa. Hän soitti ja sanoi, että riitti jo.
"Haluan, että tapaat tyttäreni. Hän on jo neljä.
Tulemme Los Angelesiin. Osaatko suositella hotellia?"
Puhuin miettimättä, ja kutsuin heidät luokseni.
Ei ollut tarkoitus. Se vain tapahtui.
Kuulin isäni sanovan kerran niin, kun olin nuori.
"Olen nyt aikuinen."
Kuulin sen tulevan isäni itärannikon aksentilla.
"Tulkaa minun luokseni."
Se oli kuin Olive Garden -ravintoloiden mainos.
"Täällä olet perhettä. Tule käymään.
Meillä on rajattomasti leipätikkuja."
He tulivat, ja se hemmetin...
Se pikkutyttö yritti vaikuttaa siihen, miten aitona pidän homman kaduilla.
Hän katsoi minua niin söpösti ja pehmeästi.
Hänen nimensä on Anika, mikä on todella söpöä.
Hitot siitä, vai mitä?
"Miten voin pitää homman aitona ja kutsua tyttöä Anikaksi?
Kutsun häntä Racheliksi. Se on tavallinen nimi."
Nelivuotiasta ei voi kutsua eri nimellä.
Hän olisi sekaisin lopun ikäänsä.
Hän puhuisi myöhemmin isänsä kanssa. "Hei, isä. Anteeksi.
Minulla on sinulle kysymys.
Voimmeko jutella hetken? Onko sinulla hetki aikaa?
Isä, miksi se ystäväsi joka näyttää Sleepy Hollow'n tyypiltä,
miksi hän...
Anteeksi, isä. Voimmeko jutella hetken?"
Miksi pikkutytöt ottavat pimpistään kiinni takaapäin? Se on outoa.
En minä heitä pannut sitä tekemään.
Se oli Jeesus Kristus ja pelastajamme.
Jos hän teki jotain, hän teki kaikkea, mukaan lukien sen.
Hän teki sen kahdeksantena päivänä tai jotain.
"Kahdeksantena päivänä pikkutytöt tarttuvat pimppiinsä takaapäin."
Jopa opetuslapset olivat ihmeissään. "Nytkö jo? Voi sen tehdä myöhemminkin."
"Ei sen väliä, hoidin sen nyt. Kaikki hoidetaan."
Sitten hän teki järvet tai jotain. "Hei, isä. Anteeksi.
Minulla on sinulle kysymys.
Voisimmeko jutella hetken? Juuri nyt.
Hei, isä. Miksi se nuoren Bob Sagetin näköinen ystäväsi,
miksi hän...
Ja hän tietää sen. Miksi hän...
Ja hän vihaa sitä, kun ihmiset sanovat siitä Twitterissä.
Miksi hän sanoo minua Racheliksi?
Nimeni on Anika.
Olenko myös Rachel?
En halua ostaa pupua ja tappaa sitä.
Anika rakastaa pupuja, mutta Rachel ei."
Niin siinä luultavasti tapahtuisi.
Joten... Kiitos.
Nyt joudun sanomaan häntä Anikaksi vastoin gangsteritietämystäni.
He tulivat paikalle.
He tulivat luokseni, koska kutsuin heidät.
Niin se toimii.
Kun he tulivat, kaverini Ryan, se isä, entinen paras ystäväni,
käveli ensin sisään.
Tällä tavalla.
Hän käveli kotiini tällä tavalla.
Näin hän vain kävelee. "Hei, kaveri."
"Mitä ihmettä? Onko taikuriesitys alkamassa?"
En tiennyt, mitä oli tekeillä.
Sitten tajusin nopeasti, että hän teki niin,
koska pikku Anika piileskeli hänen jalkansa takana.
Hän esitti isän roolia ja kysyi minulta:
"Oletko sattunut näkemään Anikaa?"
Olin ihan, että: "Onko tuo mulkero tosissaan?
Me kumpikin tiedämme, missä se ämmä on. Älä nyt viitsi.
Yritin pitää homman aitona. Älä pakota nielemään kurjaa isäelämääsi.
Haista paska."
Ei hän välittänyt, miten aito yritin olla.
Yritti päihittää isyydellään aitouteni.
Hän teki sen vain kovemmin. "Anna tulla nyt."
Olin jumissa. "Hitto. Älä nyt viitsi.
Tuo on sinun elämääsi.
Olen etsinyt häntä koko päivän."
Siinä vaiheessa tyttö teki näin: "Tässä minä olen."
Sanoin: "Tiesin koko ajan, missä olit.
Pidit lapsenkäsilläsi hänen jalastaan kiinni.
Et kunnioittanut kotonani piiloleikkiä."
Olin palannut teeskentelemään.
36-vuotiaana teeskentelin, etten tiennyt pikkutytön olinpaikkaa.
Suostun kutsumaan häntä Anikaksi.
He olivat luonani viikon.
Elämässä tapahtuva sonta muovaa ja muuttaa.
Se tekee sinusta sinut. Lapsena saa paljon...
Anikan ikäisenä elämässä on paljon hetkiä, jotka muovaavat ja muokkaavat ihmistä.
Aikuisena ei tapahdu paljon, koska sitä on kuka on.
Toisinaan sellaista kuitenkin tapahtuu. Aikuisena on tapahtunut 4–5 kertaa.
Yksi sellainen oli heidän ollessaan luonani. Se sai minut sekaisin.
Se sai minut tajuamaan, että en ole Denzel.
En ole liekeissä oleva mies.
Elämä ei ole elokuvani, mutta ehkä se ei haittaa. Tapahtui näin.
Katsoin sohvallani televisiotani televisiohuoneessani.
Katson ohjelmaa, josta pidän, eli The First 48.
Se on järkyttävä, jos ette tiedä sitä.
Siinä näytetään ruumiita ja surevia perheitä.
Se vahvistaa sydämessäni tunnetta:
"Elämä on kovaa.
Tiesin sen koko ajan."
Katsoin siis tätä ohjelmaa, koska niin minä haluan tehdä.
Kun katsoin sitä, pikku Anika tuli alas portaita.
Kun näin hänet, aikuisaivoni aktivoituivat.
Ne samat, jotka kutsuivat heidät luokseni.
"Sinun täytyy vaihtaa kanavaa. Hän ei saa nähdä tätä.
Muuten hän tappaa aikuisena pupuja.
Hyvä idea, täytyy vaihtaa kanavaa.
Kun tartuin kaukosäätimeen,
gangsteripuoleni otti vallan. "Sekin pelkuriämmä.
Annatko tuon määrätä elämääsi?
Hitot siitä. Olet liian aito tähän.
Hän muuttaa sinua, kuten teki isälleen sinua ennen."
Ajattelin, että hän saisi oppia elämästä.
Katsoin sarjaa, koska niin minä halusin tehdä,
ja Anikan tuli tehdä samoin, koska minä halusin tehdä niin.
Kului noin 20 sekuntia.
Tajusin, ettei hän välittänyt ohjelmasta,
koska se ei ollut piirretty. Tunsin, että hän luovutti.
Hän katsoi minua ja sanoi:
"Hei, Chris."
"Hitto. En tiennyt, että tähän liittyy myös keskustelua."
Käännyin hänen puoleensa. "Mitä vittua sinä haluat?"
Siltä se kuulosti päässäni. Luultavasti sanoin: "Miten voin auttaa?"
Hän katsoi minua ja sanoi: "Minä mietin yhtä juttua."
"Kakaise ulos nyt vain."
Hän sanoi näin: "No."
Hän vetäisi lasten tapaan nopeasti henkeä.
En tiedä, miksi he tekevät niin. "Hei. Anteeksi.
En osaa vielä tehdä tätä kaikkea.
En hallitse toistaiseksi kykyjäni."
Hän katsoi minua ja sanoi tällä tavalla:
"No, minä mietin, että haluatko nähdä salaisen puutarhan."
Siinä kohtaa aikuisaivot ja gangsteriaivot olivat hämillään.
Katsoin häntä. "Siis mitä?"
Hän toisti saman kuin minä olisin se ääliö tässä keskustelussa.
"Sanoin, että haluatko nähdä salaisen puutarhan."
Toki, tavallaan.
Hän tuskin näyttäisi salaista puutarhaa,
mutta voisi hän olla oikeassakin. Millainen se on?
Onko siellä lohikäärmeitä? Mulkkukukkia?
Mitä siellä onkin, haluan kirjoittaa siitä Facebookiin.
Olin kiinnostunut.
Tartuin kaukosäätimeen ja keskeytin ohjelman.
Katsoin häntä ja sanoin: "Hyvä on. Näytä salainen puutarha."
Hän innostui ihan tosissaan.
"Okei, seuraa sitten minua."
Hän alkoi kävellä ympäriinsä näin,
kuin joku surkea vedenalainen tutkimusmatkailija.
Seurasin häntä. Huomasin tekeväni aivan samoin.
Kävelin ympäri taloani.
"Mitä vain voi ilmestyä minkä tahansa kulman takaa."
Eikä voi. Talo on minun. Panen kaiken siellä olevan sinne.
Hän johdatti minut kahdesti keittiön halki.
Mietin: "Tietääkö hän salaisen puutarhan sijainnin vai ei?"
Mainitsin hänelle ohimennen: "Kuule...
Menimme keittiön läpi kahdesti. Mikä se juttu oli?
Tiedätkö, missä se paikka on?"
Hän vastasi taas kuin minä olisin se ääliö: "Tiedän kyllä.
Meidän piti tehdä niin, koska portaalin saa auki vain niin."
Olin ihan pihalla. "Ota sinä ohjat."
En tiennyt, mitä oikein tapahtui.
Kysyin, olisiko sinne nopeampi reitti, koska oli ohjelma kesken.
Hän sanoi: "Okei, tule, mennään oikotietä."
En sanonut sitä, mutta ajattelin: "Aloita ensi kerralla oikotiestä."
Hän johdatti minut takapihalleni ja sanoi: "Tässä se on."
"Ei. Tämä ei ole mikään salaisuus.
Olen tiennyt tästä siitä asti kun ostin sen. Se on takapihani.
Koirani paskovat tänne. Nekin tietävät siitä."
Luulin, että hän muuttaisi minua.
Sen sijaan menin gangsterisydämeeni.
Katsoin häntä silmiin ja ajattelin. "Jälleen yksi valehteleva horo.
Tämä on nähty ennenkin.
Petos on kusipäistä.
Niin sinusta tuli aito alun perinkin."
Katsoin häntä. "Rauhaa, hemmetti."
Käännyin ja kävelin takaisin talooni.
Otin kolme tai neljä askelta ja kuulin: "Hei, Chris."
"Voi hitto. Hän kuumottaa minua vielä lisää.
Hitot siitä. Hän ei muuta mitään. Olen edelleen aito.
Katso, mitä hän haluaa."
Käännyin. "Mitä helvettiä sinä nyt haluat?"
Tällä kertaa hän osoitti ja sanoi: "Katso. Tuossa on appelsiinipuu."
Katsoin ja siinä oli appelsiinipuu.
Minulla on appelsiinipuu. En tiennyt sitä.
Se on tavallaan salaisuus, mutta ei hän sitä tiennyt.
Olin yllättynyt. "Hitsi. Mistä sinä...
Sinä toit tämän samalla muun roinasi kanssa."
Esitiin tyyntä. "Aivan.
Kiitos kun näytit tuon, minkä tiesin jo sataprosenttisesti,
omistavani ilman epäilystäkään.
Rauhaa."
Otin muutaman askeleen kohti taloani.
Silloin kuulin takaani: "Hei, Chris."
"Hän todellakin yrittää muuttaa tätä mulkeroa. Ei onnistu.
Hän ei muuta mitään.
Nyt sinulla on appelsiinipuu, josta et tiennyt.
Se ei kuitenkaan sinua sisäisesti.
Olet edelleen se sama sinä.
Nyt vain voit nauttia herkullisen appelsiinin halutessasi.
Niin, pelimies. Hyvä logiikka.
Katso, mitä hän nyt haluaa."
Käännyin ja kysyin: "Mitä helvettiä sinä nyt haluat?"
Hän osoitti edelleen. Ei horjunut yhtään, lapsi kun on.
Hän kysyi: "Haluaisitko poimia yhden?"
Ajattelin: "En välitä pätkääkään tästä tilanteesta.
Olen kuitenkin sinua pidempi ja logistisesti se on järkevää."
Niinpä tartuin appelsiiniin kuin pomo ja ojensin sen hänelle.
Mietin: "Älä koskaan sano, etten ole tehnyt mitään puolestasi.
Palvelus palveluksesta. Se on katujen koodi.
Jonain päivänä, en ehkä huomenna, mutta saatan tulla ovesi taakse,
ja pyytää sinulta banaania tai jotain muuta. Heippa."
Käännyin ja otin muutaman askeleen.
Sitten kuulin taas takaani: "Hei, Chris."
"Hän todella upottaa koukkunsa minuun. Ihan sama.
Olet aito. Irrota ne koukut. Näytä tilanne hänelle."
Käännyin ja kysyin: "Mitä vittua sinä nyt tahdot?"
Hän seisoi siinä edelleen horjumatta.
Ei välittänyt siitä, miten aitona halusin pitää tilanteen.
Hän kysyi: "Haluatko poimia yhden itsellesi?"
"Ei, älä mene... Hemmetti tätä horoa.
Hän muuttaa sinua, eikä edes ole täällä kunnolla."
Oli vaikeaa pitää kadut aitona, kun katsoi häntä enkelinsilmiinsä.
Minä halusin appelsiinin. Ne näyttivät niin hyviltä.
Päätin tehdä kompromissin.
"Voit syödä ja poimia appelsiinin, kunhan pidät homman aitona,
ja syöt sen katsoessasi ohjelmaa The First 48.
Hyvä, pelimies. Hyvä logiikka."
Niin tartuin siihen.
Hän oli niin söpö.
Hän alkoi saada minut tunteelliseksi.
Niinpä toimin nopeasti ja hädin tuskin katsoinkaan häneen.
Käännyin ja kävelin nopeasti.
Kun koskin ovennuppiin, kuulin taustalta äänen:
"Hei, Chris."
Kuljin jo höyryillä. Tankissa ei ollut enää bensaa.
Otin viimeisen henkäyksen, käännyin ja sanoin:
"Mitä sinä nyt haluat?"
Hän tiesi voittaneensa. Hän oli nyt jopa söpömpi.
Hän oli pienempi ja silmistä tuli isommat.
Joku laittoi hänen hiuksensa.
Hän katsoi minua, en kuseta, ja hän sanoi oikeasti:
"Mietin, että haluaisitko tulla syntymäpäivilleni."
Onko tämä pois päältä?
On, eikö?
Tämä täytyy korjata.
- Anteeksi. - Onko nyt hyvä?
- Mitä? - Pyysin anteeksi.
Sinäkö tämän teit?
Omaatko telepaattisia kykyjä?
Se alkaa pätkiä kuin M. Night Shyamalanin elokuvassa.
Voi paska.
"Anteeksi".
Te pyytelette kaikkea anteeksi.
Ette liittyneet asiaan mitenkään.
"Anteeksi."
"Olitko se sinä?" "En, vaan universumi. Olen sen osanen."
Tekstitys: Iida-Maria Rautoma